Ловлення вітру... 

					     		  Міфологія осмислених повернень
						 	         в листах до Каліпсо...

							„...бо мудрість – то ловлення вітру...
і доля одна – 
 	 і тому, хто ловить...
і тому, кого вітер носить...
отарою кіз опускаються з гір
         твої коси...
і мед під твоїм язиком...
а ти – увесь в яблуках сад...
звідки не вийти, доки себе не досяг...
і не ночувати у селах,
де ложе нам – зелень...
і трави, як мури холодні,
до неба стоять...”

			  	Аратта
Прологи...
							1.
				*    *   * 
								 
	…це дивне місто 
       змінює обличчя,  
лишаючись під ними – 
      темношкірим, 
як плід безсмертя... 
в мисленній пустелі,
де раптом ти
насіялась росою – 
			яку перепливали табуни,
в високотрав’ї 
  плутаючи слід,
де, певно, вже тоді
все зайнялося – 
сяйвом грудей 
  твоїх льодовиків,
що в море сходили 
          обвалами любові…
і слоненята стригли лопухами
		чутливих, як вітрила, вушенят...
здіймаючи у небо хоботята, 
щоб, наче на трембітах, 
      відспівати  
займання всесвіту
        в епоху засівання…
яка ще не минула,
       бо тривають – 
зсуви облич
 		в протоки цього міста…
під масками всихає темна шкіра
і відлипає листя – 
          від гілок,
наче кора бинтів
         від стебел плоті…
що кличе віднайти
          примхливість течій – 
у східносвіття…  
де пливуть слони
		        і крокодили їх цілують в губи…
й ти посміхаєшся, 
     ледь мружачись на сонці…	
а небо золотиться у пісках  
туманних, як пророцтва, узбереж…	
де проросли похилі пшениці
і козенята танцювали в травах…
а мавки хлюпотались в молоці,  
годуючи грудьми 
         дитинне місто...
доки над водами 
     схиляються  каплички…
і ти одна – 
          не змінюєш обличчя  
в потоках 
      вавилонських киселів…
бо хтось тебе 
на це благословив,
напевно, ще тоді –
         у дні творіння…
в епоху засівання 
       чи зростань,
мов яблука, солодких – 
       любодійств…
що у пісках 
немислимих суєт  
крізь твоє горло
    і молочне тіло 
підземною рікою 
       стугонять…

2.
	*     *     *	
				
	...постіль розстелена 
на голому паркеті,
як човник, 
        відпливає аід балкону...
і вишні осипаються в потік
             цієї осені,
що надто затяглася...
бо у кімнаті час 
     спливає вгору
і листя – 
  повертається в гілля...
і м’якіть наросла на кісточках
       торішніх абрикос,
що ми їх рвали
     по-при дорогу з Біличів…
і осінь – 
   поволі завертала листопадом
цей вир напівпрозорих ясенів, 
в якім нам добре,
        бо зима довкола…  
а в нашім човнику 
цвітуть твої сади,
де ми вчимося 
        цілувати листя  
у рівноденні  лагідних снігів...  
бо ми таку придумали пору
посеред грудня, 
      що вже витікає… 
а я тебе у ньому омиваю
й несу у човник 
     відпливати в світ…
в котрім навряд чи буде
         стільки змісту,
як в цій порі, 
що в пам’яті стоїть  
прозорим бурштином лагідночасся,
де все сповільнюється 
бджолами снігів,
що нанесли у погляди медів... 
і вирішили тут зазимувати  
у гірці листя 
посеред балкону...

...але зима до них 
все не надходить,
бо їй не вільно
    перейти Карпат,
доки потік на голому паркеті
ще хилитає – 
 місячну ладдю,
і очерет 
     вздовж Нільських берегів
відспівує захмарну течію  
передрімалим в сіні котенятам... 
бо саме так започинався міф  
народжених 
в щасливому човні...  
і берег уже близько – 
за відлогом 
пустельних узбереж...				     
в обличчях неба....
чи сивих верблюдицях пірамід,
що вивезуть нас
ближче до оаз
сповитого барханами едему,
твій погляд 
         взеленяючи травою,
що крізь піски 
  випорскує у світ...

3.
			*         *         *
				
	...а, може, переплисти за ріку,  
що змінює обличчя 
цього міста, 
пророслі у розломи його стін,
як мідії у днища кораблів, 
що на світанні 
   відпливали в море...  
до сарагосового моря безгоміння 
           осінніх глечиків 
поміж лататтям лілій,
де нереститься – 
         риба забуття,
що зранку більше
        оповість билиць,
ніж ти забути зможеш
    за життя,
минаючи 
      у нерестів’ях співу...
де у джерелах –  рибок, 
наче бджіл  – 
в суцвіттях яблунь
і очерети 
     так рясно проростають тобі з вуст...
а з твого сліду 
виростуть тюльпани 
чи натече –  
солона кров землі...
щоб розтектись 
   пергаментом степів
в поскрипах пер 
     учених літописців,
котрі запишуть, 
      або й не запишуть,  
як виростала Світова гора  
там, де кохалась ти 
           по узбережжях
з ловцем троянд 
      задиханих вітрів...
сплітаючи – 
           вузли першозачать    
у повитицях визмієних кіс 
та поглядах, 
         розхитаних, як води...
що потім тебе ніжно розпинали  
        в розкриллях рук, 
цілуючи в вуста...
бо так намислено
         отцями міфотворень,  
щоб із кальварії 
    досвітньої любові  
зростав цей світ, 
     як з джерела потік...
в котрім незмінні – 
лиш твої припливи...
й відпливи, 
що оголюють буття,
в якім без тебе 
   не знаходжу змісту...
як в яблуньці, 
без зерня пізнавання...
квітці шипшини  
     без джмеля в осерді...
чи дзеркалі, що витече – 
         порожнє
у задзеркалля 
 псевдовороття...

Частина перша 
    Сонцезростання...

1.
			*        *        *	
				
	...три тижні ми
   вивчали камасутру
повільних спалахів 
грудневого єства... 
виліплюючи з тебе – 
 Галатею  
з приплющеними 
        мушлями очей,
де зріли перли 
  впізнавання суті...	
бо поцілунки прагнуть сліпоти
       і доторків... 
з якими пізнання 
       стає все глибшим
і таким близьким, 
наче  крізь матриці 
          зволожених альковів...
і карстові печери піднебінь
зринаєш у первинній 
лаві значень – 
що збризкує
	          в зачаттях вулканічних...

	...і губи пахнуть 
  сонною травою,
а ніжний, наче вуж, 
середній палець  
в тобі розквітне 
    лагідним тюльпаном,
в який злітається 
       увесь бджолиний рій
в рожеві чари 
  зносячи меди... 
бо я всю ніч 
навмисне прокидаюсь
вдивлятися 
у мерево лиця...  
де посмішка безсонна 
   заблукала,
наче гіркий півмісяць – 
      в небесах...
а у волоссі
         брунькувалось листя...
і пагони верби
 в твоїх руках
вербових котиків 
       перетворили вранці
на золотий пушечок пташенят,
що цвірінчали
 у твоїх долонях,
наче насправді в світі – 
      не відлига
довкола нас витоплює сніги...	
а закипає березневий плин – 
  принаймні, тут, 
де я й весняна ти  
вивчаєм 
     камасутру сотворіння  
суцвіттів радості 
     з підсніжжя марноти...

2.
			*         *         *
				
	...пригаданий простір
продовжує в нас – 
         мерехтіння...
чи ми проливаємо в нього
 задиханість свіч,
що зародком світла
         пронизують
       маревну сутінь...
у день умикання 
     із міста повільних прощань... 
де збудуться учти падінь
      вавилонських царів  
в абстрактних обличчях 
       наступників їх володінь...

...а в нас тут – ліси, 
у яких я тебе вберігаю
   від зайшлих мисливців
й ландскнехтів 
    марноти марнот...
до ранку змережавши 
   стільки химерних байок,
що не встигаю 
   і частки тобі донести – 
до часу навчання,  
що починається тихо, 
  як лагідний дощик 
по шибках
	         вологих повік...

...бо маревний простір  – 
продовжує в нас – 
        мерехтіння
й твої поцілунки повільні, 
як вранішній сніг...
що злучить розтріскане небо – 
   пригаданим змістом...
при витоку часу 
     в глибокому полум’ї  свіч,
оплилих восковими зліпками 
     струменів світла...
мов губи, 
     зволожені воском
 твоїх поцілунків
в зіницях свічок, 
до яких я 
     торкаюсь вустами,
в пронизливім сяйві  
твоїх 
золотавих повік...
								3
*         *         *	
			
	...а в день грудневого
 сонцестояння
земля, мов накурившись коноплі,.
вийшла у місто в човниках 
на шпильках – 
й усенька гола, 
     як ранковий сніг...  
шукала щось 
між невидющим людом,
стріляючи підборами в метро...
аби хоч хтось 
 огледівся на неї,
і зауважив, що вона  - 
    як тінь...  
зливаючись 
із глека рівнодення,
насправді неминуча 
і зникома, 
мов твоя постать
          серед листопаду...  
в якому ми сьогодні 
розпочнем  
епоху мудрості 
 осмислених просвітлень...
запалюючи седмерицю свіч  
та, скапуючи воском – 
     у ріку,
по вінця повну
 березневим соком,
аби, доки тече оцей вогонь
і палахкоче в тілі – 
			водограй...       ...
не висякала 
вранішня любов...  
і не згорталось 
листя в берегах,
просячи шурхоту любові, 
або снігу,
      котрий його сховає у собі...
щоб більше 
не виходилось в світи,
що понад нами 
    птахами злетіли...
доки горіло полум’я свічок,
і з джерела зіниць
текла вода  
в зимовому, як світ, 
сонцезростанні
у рівноденні 
лагідних зливань...
							4.
*      *     *	
				
	...та ловлення вітру 
         не схоже 
на ловлення снігу...
ні на підбирання дощу 
   із опалого листя – 
мов ягід з трави...
чи цвіту твоїх поцілунків  
зі стебел суниць
на травневих 
пригірках грудей...

...не схоже воно
 і на втому вологих вітрил…
бо говорити, що вітер 
  впіймали вітрила,
напевно, подібне до того, 
         якби ти сказала,
що сіттю рибальською 
  можна впіймати приплив,
або затримати час, 
що з відпливом стікає...

а на ловитву троянди 
травневих вітрів
треба виходити лагідно, 
      як до кохання...
й заплющивши очі, 
в губи її цілувати,
вбираючи подих
вустами хмільного єства…  
мов вітер тебе 
  вивертає назовні – 
немов рукавичку...  
цілуючи, наче не губи, 
      а лона троянд...
що в нього взростають
 зволоженим тілом пелюсток
із мускусним присмаком листя 
       між колючок...

...а далі, коли ти відчуєш,
що так тобі добре... 
віддайся покликанню
 ловлення вишнього вітру...
і подих його взявши в губи, 
як нить Аріадни,
спокійно ступай за його 
    сніговим кружелянням – 
далеко за обрій –
 		      туди, де зростають вітри,
довкола джерел своїх 
сіючи сім’я троянд, 
в які загортаються подихи – 
    в горлі єства...

	...але пам’ятай, 
що ми можемо і помилятись – 
у завертах вихорів, 
       що колобродять ночами,
а часом опівдні 
 кружляють нечистим – 
    в узбіччях шляхів...
бо ловлення вітру химерне,
          як ловлення снів,
і зовсім не схоже 
на ловлення снігу губами...
чи збір урожаю дощу 
із опалого листя,  
мов ягід із трав...
чи суцвіттів 
          твоїх поцілунків  
з розтулених
           пучок суниць –
на пригірках
грудей...

								5.
*     *     *	
			
	...і знов попливемо шукати
           щасливе руно – 
туди, де димляться дощі
        над протоками снів,
як перед входом
     до підземельного царства...
чи між солоними наскрізь.
         мов крига – грудьми  
Скілли й Харібди 
       снігів на порозі  зими,
в рисах якої вбачається
     погляд Медеї,
що у Колхіді украла
 щасливе руно,
але не знає, 
чи здоганяти Язона,
чи заснувати країну 
земної любові  
для цих весталок 
      оголених січнем беріз,
кинутих тут аргонавтами
        по узбережжях 
в довколоплодових водах 
зимового неба...
де у прожиллі
 абеток венозних доріг
ожеледь сходить 
        з волосся озимих пшениць...
й Медея спиняє 
     своє понадсвітнє збігання,
вдивляючись в плетиво інію
  пасем Язона...
коли ти пригадуєш 
руна повільних зізнань,
котрих ми даремно шукали 
із сивим Язоном,
бо зав’язь їх зріє 
       в початках січневих письмен,
з яких повертатися будемо –
    довго
й, напевно, щасливо...
скликаючи вранці в долоні 
 усіх пташенят,
що проклювали зсередини 
вихудлий сніг...
вивчаючи порухи крил,
        зволожілих на злеті
у змахах прозорих, 
вологих від щастя повік...

    							6.
*     *     *
			  
	...а місто зміщує
 алькови відображень  
у зальоділих
 пагорбах світань – 
куди приб’ється 
       волохатий Кронос,
малюючи вуглиною в снігах...  
наче в останні дні Гіпербореї – 
    обличчя дів  
в розтрісканому небі, 
що серед ночі 
 знову розімкнеться – 
на води підземельні
й твердь благань...
різниця між якими 
лише в тім,  
чиє лице 
       зринає із глибин,
що постають 
у погляді твоєму, 
коли стає в них видним – 
суходіл...
і проростають трави
 й ярина,
що сім’я небесами розвіває
та древо овочеве, 
        що свій плід 
за його родом – 
		       у землі плекає...

	...а Кронос все малює
             до світання  
січневий світ розбитого яйця. 
з якого сніг 
січе тобі в лице...
і ворони злітають
із розкриль  
твоїх оманних, наче іній, кіс...
бо в день творіння 
         я благословляю 
мальоване вуглиною
  на кризі... 
а Кронос все 
стараненько нотує  
в обличчях писанок, 
розлущених в сніги...
між улоговин материнських вод... 
чи золотих, як куполи церков,
     потоків сяйва, 
що тебе умиють...
і вижнуть, 
     пов’язавши у снопи...	      
з яких колись
 зійде понад світи  
замислена в альковах цього міста  
вселенська вежа 
       ревних сновидінь...  
де серед січня 
ми собі звивали 
гніздечко любощів
 у пір’ї снігопадів,
що опускались
 на твоє обличчя 
так лагідно, 
наче вони нам сняться...
і я в твоєму сні 
   тебе цілую...
а ти в моєму
 пестиш у долонях
вогненного – 
 тюльпана провидінь,
що розпускає у губах
 пелюстки,					 
наче метелик зволожілі крила – 
із лялечок
покладених у сніг – 
щоб стати знаками 
зародження любові...
й годинами,
 і днями, і роками, 
в які вона над нами 
не минає... 
в потоках світла 
     денного й нічного 
зволожуючи погляди світил...
як ріки живлять 
       материнські води
чи зерням міфу
світ годуєш – 
ти...

7.
		*      *     *
					
	...й піддашшя 
найвищої вежі
над Голосієвом
дарує притулок 
    в робітні старого Гефеста,
що внадиться вранці, 
 не давши тобі довідчути – 
химерного сну
 відтворення тіла із вітру
чи світла любові –  
з джерельних пульсарів води... 
неначе у теплім металі
			   сповільнених тіл
кується щось 
  надто триваліше
та важливіше
		іскристого маєва
плинних, як сніг,
		      насолод.

	…й Гефест відступає,
невчасно 
   ступивши на кухню,
де ми снуємо
вервечки повільних снігів 
до вічних тривалостей
     тяглості непроминання…
в якім на галерах дахів 
   засмагають русалки
і соколята, 
        цілуючи в груди, 
  збирають їх сни…
а ми вибираємось – 
          в пагорби через лісок,
де різнотрав’я 
  сягає тобі підборіддя…  
мов хвиля солоної в доторках 
     миті любові,
в яку запливаємо ми – 
  аби над головою 
побачити райдуги мальв
      у димах ковили...
злюбивши тебе в різнотрав’ї – 
      таку безборонну, 
неначе троянда
      в осинім гнізді омели...

		…бо справді, 
усе проминає 
у пагорбах зречень,
куди заганяє
 хтивий, як півень, Гефест,
в зростанні любові шукати 
алхімію сплаву – 
з якої він викує ключ 
до небесних воріт – 
у формі троянди…
голівки достиглого маку…
чи переплетених стебел
       позмієних тіл…
в траві придрімалих
 на сонечку, 
наче вужиці,  
що в райських садах 
 смоктали плоди пізнання…  
й поїли амрітою 
доти, неначе незрячих –
       тебе і мене
у пагорбах
         визрілих значень... 
де обрій відкриється
в небі – 
  округлий, як море...
у згойданих хвилях
твоїх
 зеленавих зіниць...

8.
	*       *      *	
				
		...і в пагорбах 
за вмовклим Голосієвом
знайде нас 
        світлокосе Оленя...
яке від захвату 
   вищало котеням, 
коли Язон оповідав хадиси,
а я читав – 
про ту татарку в лозах,
що, вилюблена 
  до підземних глин, 
на ранок стала 
    виноградним листям…  
і Оленя сміялося – 
щасливе,
наче відчувши, 
  що на цих стежках  
знайдеться – 
незникоме відчуття,
без котрого 
         її дитинна сутність
не відчуває 
радості буття...

...і знову забрідав 
       занудний Кронос – 
патлатий і великий, як гора – 
оповідати, як він в океані 
збирається творити острови
з піску пустелі – 
      мов великі яйця...
в яких зароджується все – 
найголовніше...
а вранці Оленя 
 буде сердите,
питаючи мене серед балкону,
чому він не зробив цього – 
 сьогодні,
хоча вона відчула, 
         що хотів...

...а я не знатиму
   чим втішити дитину,
бо Кронос, 
         певно, краще розуміє,
чому не варто
 віддаватись зливам...
а Оленя до ночі так нап’ється,
що нам 
  не дозволятиме любитись...
бо всім довкола
      має бути зле...
доки я правою долонею –  тебе 
виношу на собі
   в ріку осінню...
а іншою вищую їй груди
й задиханий, як у снігах, 
       живіт...
і все, до чого
 нині досягаю
в розімкнутому часі,	
як в потоці,
що у мені 
      розходиться в протоки,  
на всі чотири 
 лики вороття... 

в однім з яких – 
        я пізнавав тебе...
а в інших відчував її вуста,
що вишептали тихо, 
як молитву: 
„Не знала, 
       що так добре почуватись
яблученям 
        у листі полюбовнім,
навіть, якщо 
тебе тут підв’язали
лише корінням 
    зволожілих снів... 
що постають
		тюльпанним воздиманням
із цибульок
		рослинного єства...”

9
*       *      *	
			.
	…а в лютому 
займалася весна  
 в алькові 
      над повільною рікою…
мов з островів
               південної півкулі
океанічні течії повернень  
надносили 
        до вавилонських круч 
пелюстки лотосу
		      у пір’ї альбатросів…
схилитанім
        тремтливим безголоссям  
в акваріумах
вигірклих кімнат…
та тінях слів, 
якими розмовлялось – 
  неспішливо, 
наче писалась книга – 
Святе письмо 
  січневих зачинань…	
пронизаних 
неперебіжним світлом,
в якім так радісно було 
        тебе любити…	
оповідаючи 
намислене майбутнє…
де ми, постаршалі 
на невимовну осінь,
напевно, 
        відпливем на острови – 
в повторюваних 
        шепотах припливу
вчуваючи 
       непевність перемін…
а в перельотах
    хмарок у затоці – 
мінливість простору
             та різноплинність часу…
що в острівній 
  розрізненості значень,
здається опливає напівколом  
загублений в морях – 
  атол любові…
у лютому виносячи прибоєм
		на вигрітий цілунками пісок – 
пелюстки лотосу
     у пір’ї альбатросів…
що тут любилися, 
         доки зростав приплив…
а з повівом весни – 
           тонули в морі…
та відпливали 
хмарами за обрій – 
в океанічних
течіях прощань,  
що почались 
задовго до світання…
коли у книзі 
           перемін буття
замислювалось 
      дивне почуття,   
що назоветься 
 подихом кохань,  
як вибухи на сонці 
звуться світлом…
в тремтливому, 
   як видих  
слові – 
„ день…”

							10.
*      *      *
				
...та березень 
у склі крихких снігів,  
надносить 
        неминучість розпорошень  
квітневим бджолам...	
і, напевно, всім, 
що вигрівались – 
 в стільниках любові,
вкриваючись пилком 
 торішніх видив...

…і Кронос 
          відпливе на Альбіон...
Язон розгорне 
 листяні вітрила
і поведе в захмарену Колхіду
вільшаних дів 
із пущ довкола міста...
а Оленя знайде
   свою Касандру  
і з нею відпливе 
на всеньке літо –
     в затоки Лесбосу...
бо що мають спивати
спрозорілі, як мед, 
дівочі груди,
коли їм світлу 
радість пізнання
несуть 
їх відображення в ріці...

	...і так незвично 
     буде заблукати
в протяглості 
невимовлених слів,
коли вони 
       в обіймах ясенів
започаткують
камасутру танцю...
на березі скидаючи в траву 
усе, що їм,
          напевно, заважає
відчути гіркуватий 
смак глибин
малинових троянд
        вологих мушель...
чи їхніх відображень – 
у затоках  
       приплющених очей
 розкриллях тіл...  	

	...але ця радість 
    нетривка й зникома
в завіях розпорошених суцвіть,
що полетять
 над течіями рік,
оголюючи зав’язь 
цього плоду...
й розвіюючи 
теплий від любові,
розквітлий між грудьми,
       солодкий сніг...
з яким ми в березні 
зійшли в розливи рік – 
кожен свою 
поживу відшукати – 
в мушлях розгорнутих, 
    як лілії у водах,  
сколихнутих
          на течії
 повік...

11.
*        *      *	
				
	...в прощальних застіллях 
поволі всідається смуток,
мов напіврозчинена 
у відігрітім вині  
вигіркла м’якіть 
     немолодих виноградів,
яку ми в епохи блукання – 
не допили...

...та кожне прощання 
вигадливий дух провидіння,
як греки вино, 
розмішує гронами сну...
бо з Єрусалиму 
   приб’ється ласкава Лариса  
з пухнастими віями, 
мов гомінким очеретом  
по узбережжях  
  заволожілих зіниць...
що видавалися 
        глибшими за Маріанську
 бездонну западину  
в прірвнім розломі кори...
коли на балконі
   із Олькою ми говорили  
про апології міфів
        безглуздих часів...

...і міфи збувалися
так несподівано просто,
як з автовокзалу відходив
 автобус на Лондон – 
високий, мов шхуна 
з простеньким найменням –
   „Арго”...
і пінистий слід розмивали
 розгойдані хвилі
в м”якому асфальті
          уже не важливих слів...  
коли підшлункову проймало 
задавненим болем,
примусивши сісти 
на придорожній бордюр,
де Олька 
      промовить розгублено:
           „Що буде далі?...”
а я відпроваджу її – 
за дорогу-ріку...
в банальну маршрутку, 
      котра її вивезе звідси… 
бо в довгих прощаннях 
поволі всідається смуток,
як в потеплілім в долонях
        винному камені – 
м’якіть усіх 
         немолодих виноградів,
яких ми в епоху блукань 
        не скуштували,
як вин перестояних
 в амфорах
не допили...

12.
				*       *      *	 
				
	...фотони любові, напевно, 
відчутні, як бджоли
в епоху збирання медів 
 у відмілинах плоті
з лататтям цілунків –
 на стеблах пригаданих слів... 

...і  хочеться, 
наче в дитинстві, 
ловити ці стріли, 
аби в кулаці  
криленятами тонко дзижчали  
цоканням вічності – 
в завертах коловороту...  
що, видавалось, 
   буде тривати так довго,
як довго зростатиме 
це мерехтіння припливів,
прозорої в крилах стрекоз 
надозерної хвилі,	
що набігає 
       на вигрітий тілом пісок...

	...й, напевно, ці бджоли
мене й приманили – 
 на Лесбос...  
де Олька й Касандра
 любились у лотосах видив  
таких різноплинних
          у перетоках кохань,
що напливали, 
   наче з-за обрію крила 
					      єгипетських чайок,  
по горла
     загорнутих в хвилі,
під ваготою, 
           мов ножниці, зімкнутих днів...

	...та поки вони напливали 
з-за обрію часу,
являючи профіль Язона
     у плетиві щогл...
чи наспів Орфея 
        у стишенім шепоті хвиль... 
я встиг наловити
     крилатих фотонів любові,
з насінням кульбаб 
          із мережив примружених вій,
що в напівсні розгортали 
пелюстки тюльпана,
збираючи мед, 
що сотався із нього струмками...
а потім ловив
 легкокрилих, як вії, створінь
у пуп’янках лілій 
    між листям сумних орхідей, 
що проливали 
мускусний присмак пилку
в губи забризкані 
       соками їх проростання... 

…бо незнищенні
 кусючі, як бджоли, фотони… 
і хтось же повинен
плекатись у вуликах снів,
надносячи цукру 
   в епохи пустельних зимів’їв...
й збираючи їх, 
 як у серпні схвильований рій – 
				         на голу долоню... 
що стане клубком зачинання,
в якім шелескоче 
     в осклілому відблиску крил – 
початок епохи
 бджолиного злету єднання  
в протоках медів 
крізь розкрилені
       пуп’янки тіл...

13.
				*       *      *	
			
	...та ловлення вітру
нагадує ловлення слів, 
що вранці спливають 
в люстерках сліпого дощу, 
зав’язані в вузол,
       мов пальці міфічного спрута...
чи пасма веселки, 
      заплутані в бронзовім листі  
розгойданих вітром 
сусальних беріз у ріці...

	...бо вітер вловити
 в тенета серпневих дощів
можна лише, 
розкидаючи їх на півсвіту – 
на куполи,
       мов молоді груденята, 
що сонце висмоктують
    пипками мідних хрестів...
чи на берізки
            з розгойданим подихом листям  
в єгипетських знаках 
стончілих, мов струни, 
      ключиць...

	...та, витягши з неба
        тенета рясного дощу,
ти мусиш за ними зійти
      в тридев’яті степи,
де рясно притоплені
           у задзеркаллях – 
    дівчата  
зіллються в одне відображення 
        власної суті...
тому й не впізнаєш їх жодної
     серед ріки,
що в небо стікає 
    потоком застиглої ртуті...
бо ймення їй – Стікс,
а ти назовешся Хароном, 
       забувши ім’я своє...
й все, що було – 
    безборонним
й занадто досяжним 
на відстані змаху руки...

бо ловлення вітру
        	не схоже на ловлення снів...
що знову спливають
 у сітях сліпого дощу, 
коли ти волочиш у ній 
   величезного спрута,
порослого мохом 
      від маківки до живота,
з якого він викине свій 
      аметистовий зуб – 
останній уламок 
  метеоритної зливи,
що тут воздималася
       під перевеслами райдуг... 

а потім, прокашлявшись,
      зронить 
пронизливе слово – 
єдине, яке пам’ятає...
бо вже й не згадає 
нічого, крім передослів’я 
          в потоках німот...
коли лише Слово
     було у потоці зачать...
й народжений з помислу цвіту – 
         розкрилений Лотос....
чи Логос в найменні
 пролитого з неба потоку,
у водах якого кишіли
 лиш начерки віршів, 
пригаданих сповідей 
 та навісних осторог...
де оповідалось про марну
        марноту марнот...
бо ловленням вітру
 завжди переймався лиш Бог,
якому було
          не до присмаку – 
               недосягання...
в окроплені сіллю 
     тривожні години творіння,
що не проминають, 
мов подих,
     над лонами зваб...

Частина друга 							    Високодення...

1.
				*      *      *
					
	...у травні розцвів над водою
    досвітній сераль... 
коли Оленя 
       врешті зважилось перемінитись.
й втекло до Лариси від юного 
      псевдо-Язона...
збираючи учти 
   на озері у Голосієві,
наче багаття 
передкупальських забав,
що під ясенами 
   русалок навчали любові...
вдивляючись у задзеркалля 
просвітлених вод,
де лесбоські жриці 
ламали розквітлий бузок...
з човна розкидаючи
пагони власного цвіту  
людям і травам – 
       усміхненим по берегах...

...і відчувалось, 
що всесвіт – 
єдиний, як море...
в якім веселіють з любові
корови та бджоли
і люди,  в потоках єства
       золотавого Бога… 
бо спробуй пізнати 
тонку, наче подих, межу 
між радістю доторку
 й зав’яззю дива любові,
коли обіймаєш у танці 
    четвірко юниць...
або зрозумій, 
хто це всмоктує – 
		       невідворотньо, 
коли вони всі, 
наче розгойданий світ  
приваблюють бджілок 
    вологих снігів поцілунків...
і доторків невипадково
			     минучих, мов цвіт... 
а їхні обличчя 
  та губи, 
     і руки на шиї  
зливаються в лінії 
       виразних передчуттів
в країні їх посестри Лади 
в затонах любові...
де жовті лілеї від травня, 
як змії із вод,  
вистромлюють голови 
   з жалами темних осердь...
що в’яжуться в глечики
      зерен імлистого сім’я,			 
не проливаючись 
       в горла розчахнутих лон,
якщо не розлущити їх, 
   наче маківки плоті,
сягаючи опію 
плинного сну насолод...

 	...і розумілося 
в лагідних подихах вітру,  
що ми іще діти, 
   відпущені кимось шукати  
своїх відображень
         в травневих обличчях кохань…
які нам даровано,
     наче відпущено гріх 
нерозуміння 
посмішок листя і трав...
що сім’я розвіюють вітром, 
як промені світла,
не знаючи нащо це чиниться...
ані навіщо 
         важчають, зріючи, 
     темні осердя зіниць...  
поперед тим, 
як просіятись в лона долонь  
млистими зернами ягід 
     зміїних ожин...
схожих на сім’я, 
    огорнуте м’якіттю тіла,  
як, врешті, й людина...
і кожна закохана твар,
   що в тілі шукає
свою крапелину нектару...
у світлі травневих зростань
по сералях любові,
пророслих крізь камені  
пасмами 
    вичахлих трав...

								2.
*       *       * 
					
	...й кожного ранку 
       сповільнені схлипи гудків  
снувались дротами 
у лондонські напівпідвали,
із вікон яких мерехтіли
     колеса і ноги  
по мокрій бруківці 
притихлої Баскетт-роуд...
де Кронос вив’язував дротом
\				     свої писанки  
у композицію 
райдуги світозаймання...
чи листя вогню, 
    що пожер його хату й картини...
а ти не могла віднайти собі
 місця у світі,
що плине до пабу 
        вікендового надвечір’я... 
і там зависає 
згойданим коловоротом,
в якому мулатки
        під місяцем 
   бліднуть, мов віск...
а наші дівчатка 
   смаглявіють, як шоколадки,
у відблисках щік повногубих 
   єгипетських маврів,
що, наче сніги, напливають  
   у тріщини криг...

	...а я, ще хмільний 
з учорашнього ловлення вітру,
тримаюсь за рурку
       гарячого телефону,
наче за поручень 
       у підземеллі метро...
що порозвозить 
     нарізномовних дівчат
по комірчинах 
  невиспаних лондонських нетрів...
наче весталок, 
що відслужили свій міф,
і до наступного подзвону 
         вранішніх бджіл  
понад проваллями снів 
      назбирають трави,
з якої завариться 
       зілля химерної злуки – 
земель забуття
 	  та різношкірих людей – 
в єдину симфонію 
         подзвону 
   вітру любові...
що, ледве чутний, 
дзвенить 
    в телефонних дротах,
якими я в’яжу в снопи – 
       ці покоси повторів...
у чомусь відмінні, 
         від сяєва сонцезростання,
яке ми підтримуєм, 
наче вогонь під дощем...  
що вже не знає, 
    де його рідне лице,
а де відображене 
     в листяній кризі сузір”їв...
у сутені ледь зеленавій, 
  немов твої очі
в маревних водах протоки
із вод – 
в безгоміння
сонцезростаючих
		       в опіслязлив”ї небес...

3.
 				*     *     *
				
	...покидання обжитих квартир
    схоже на тризну 
в часи затяжної війни,
  коли полудень сірий  
в збезлюділім світі, 
як ворон, сидить на балконі... 
і в човник Язона 
       виносяться речі й книжки...
й усе, що нагадує нам 
   перелітне буття
в зимовій квартирі, 
         де з Кроносом різалось в карти... 
безбожно махлюючи, 
бо ж не цікава без махлю  
гра в піддавки 
 із химерою власної долі...

...й Олька прибилась
в щоденне похідне шатро
хмільних споглядань 
  безглуздя військового стану...  
в обличчях дівчат, 
       наче мобілізованих фурій,
що повинні зламати хребта 
цій безглуздій війні...
й натомість приходять 
трохи прибрати в кімнатах
й потішити плоть 
        перелітним, як сон, раюванням... 
у якому усі ми, 
напевно, зійдемося потім,
воскреснувши десь навесні
         в світанковій імлі...

	...а, може, сьогодні
          злетить із балкону цей ворон...
й, присівши на хвилю, 
  ми вийдемо вже до авто,
коли надбіжить Оленя, 
  приволікши гітару...
і з нами поїде 
крізь дощ за весняну ріку...
щоб знову виймати
 зі складок чарівних торбин  
усе, що нагадує нам – 
  перемінність завчасся...
котре протікає 
 лиш в тому непевному стані,
який ми йому загадаємо 
        спільним буттям...  
напевно, мудрішим, 
первиннішим
 й глибшим за води  
 цієї ріки, 
       що винесе нас в острови...
які сполучаються 
      в течії за перелогом,
а потім розходяться знову, 
щоб далі пливти,
шукаючи власне коріння 
       в імлистих затонах 
пролитої в нас 
  золотої дороги-ріки...

4.
				*        *        *	
				
		...в чергову квартиру
спочатку 
       впускається кішка...
щоб вона, 
       розгорнувши антенами
 пещені вуса,
звірила спектри енергій
        в павучих кутах...
й, позначивши запахом плоті 
     поріг та одвірки,
прокралась на кухню, 
де зігрівається чай
і в склянці втихають 
зволожені поглядом квіти...
і, певно, вже можна
стягти з себе шерсть
 і білизну...
й, потягшись до хрусту
   у заскленій мушлі балкону,
купатися в струменях  
    так неприховано довго,  
як в водоспаді 
  альпійська русалонька зваби...
перелюбивши 
усіх низовинних дядьків,
що набрідають
 ловити великих линів,
братаючись з кожною тваррю, 
   що в скелі засіла...
і душу попросить
         за втіху оновлення тіла,
безсонного нині, 
       наче у течії краб...

...чи то усе видива 
переселяються з нами  
у целофані торбин
із книжками та пилом
й твоїми речами 
       в глибоких печерах полиць,
де грибиться смак узливання
   зимової плоті
й епоха прощань 
      затяглася в триванні польотів... 
бо сорокаріччя застало, 
    як злодія – півні...
в безмежній рівнині, 
без тебе порожній, як бивні 
болотяних мамутів з кісттю,  
що виточив шашіль...
а міль доїдає 
на тім’ячку сиве волосся,
вгризаючись в череп, 
мов кліщ в лісове порохно...

	...тому відсвяткуй цю біду
 в Голосіївських сплесках,
зібравши найкращих дівчат
 із досяжного світу,
і пий з ними тиждень,
  а потім ще другий, і третій – 
доки відчується, 
що заповільненений час,
			        врешті призупиняється...
і наче уже й не тече
у горлах травневих клепсидр
    загусаючи глеєм...
 
...бо все – 
      аллюзії... 
й дим надвечірніх багать,
висне довкола 
   в генделиках понад водою…  
а тобі би дістатись 
         своєї тісної нори...
й, поставивши чаю, 
впускати туди оцю кішку... – 
руду, наче осінь, 
       що започинається в травні...  
чи це лише ти відчуваєш 
її напливання,
що вже витікає у ріки...
а з ними – до моря...
як ми витікаємо 
  з мушель намислених видив  
у видива ще цікавіші
 й, напевно, мудріші... 
яких, однак, 
ще не вдалось оповісти нікому
ні в сповідях снів...
ні в пронизливім
        насвисті віршів...
розкритих у всесвіт
		         наскрізною раною зречень
між стулками мушлі
її гіркуватого лона...

5
				*       *       *	  
			.
	...й Оленя прибіжить 
перевідатись, як поживаю...
бо її перелітне буття 
у травневому місті 
враз розчахнулося в танцях 
лілейних зростань... 
доки в ногах струменіє
    прозора вода 
та сік сокотиться до горла
          пагіллям стеблистим...

...а я запитаю, 
з ким їй сьогодні миліше...
бо їй однаково любі
 Касандра й Лариса
і хлопченятко з вухами, 
   як в слоненяти... – 
що їй надибалось 
       у павутинні чатів,
та написало їй стільки 
 кохальних листів,
що з їх мережива
       можна в’язати сіті...
та підливав коньяку
із лимоновим соком,
й цикутою висловів
           ще молодого пророка,
що втік до Медини
          задля заснування раївки...
у пагорбах злуки
		      з медовими гронами дів...

...та байка скінчилась, 
а сутінки не дотривали...
і лотосовуста й лесбосотіла вона  
  стало дівчатком-лілеєю...
цвітом лолітним...
що потопає 
        в припливі повільних цілунків...
й лагідних пальців, 
що в ній проростають, як трави
до кінчиків нігтів 
       проймаючи слізне єство...
бо її води 
  хлюпочуться в ній, 
наче море,					      
стікаючи цівками
    з напіврозімкнутих стулок   
вологої мідії входу 
в алькови тіла... 

...й така вже пора 
   понад нею розвіює крила, 
наче зливаючи в неї 
протоку світіння...
яке я по краплі збираю –  
        з троянди єства...
аби від цього, 
згірклого в горлі питва 
тіло проймала
 не блискавиця любові...
а мапевний шепіт 
       розчахнутого гілля
напіврозведених ніг, 
           що мене обіймають за шию...  
мов анаконди, 
що висмокчуть з тіла печаль,
якщо не спроможуся 
жалом свого язика
в мушлях їх горл – 
віднайти  
      зернотілу перлину... 

6.
			*      *      *	
				
	...й порожня маршрутка 
везе нас вночі до метро,
де, певно, чекає на неї 
  запізнений поїзд,
що в Княжім затоні дрімав, 
доки ми не прийшли...
з-за рогу вдивляючись, 
як ти ідеш по платформі,
щоб стримати час, 
що розімкнувся за нами...
відсікши в квадраті 
занадто прозорого скла  
сповільнені доторки
 й незрозумілі слова... 
що вириваються з видихом – 
спазмою зливи...
останньою краплею скапнувши
       з вуст на чоло...

...бо справді, 
все мало відбутися дуже давно...
до ловлення  снігу
         на прояснілі обличчя...
й марнотних, 
як вітер над водами, напівзізнань...
а, може, й до зустрічі...
навіть іще до народжень...
бо уже пізно 
й очікує маревний поїзд...
й Лариса в піддашші кімнати
 бере телефон
 і розказує всім, 
  що ти повинна прийти...
бо тебе не затримати,
 навіть якщо перейняти, 
як поїзд – стіною, 
   в задиханім горлі метро...

...й відбудеться все 
саме так, як йому відійти  
записаним в книгу буття 
        на сувоях повік...
в запиленім космосі 
стигнучи у сталагтитах
обладнаних Логосом 
александрійських полиць...
хоч часом так хочеться, 
     щоб він забувся на мить...
чи зачитався, 
наприклад, оцими рядками...
переплутавши дати, 
сувої й томи провидінь...
і поставивши наші таблиці – 
  лицем до обличчя...
хоча би на місяць, чи ніч
у сполохану вічність, 
в якій прочитається щось
       про нетлінність буття,
наче у дзеркалі 
з ледве знайомими рисами...
поволі впізнаються 
обриси плинної миті,
що посміхається 
  в течії власних повернень 
твоїми очима  
із глибини задзеркаль...

7.
			*          *         *
				
	... вона не прийшла в гідропарк
на суботнє вино,
бо затрималась десь
 з інтернетним своїм кавалером,
хоча ми з Ларисою 
довго на неї чекали,
а потім пішли до води, 
де цвіте бузина...
і фіолет мерехтить
 в оксамитній кропиві
до стежки підводячи 
жала закоханих лілій...
	
...та доторк смеркання 
збуджує в тілі – 
      чуттєвість
й цвіркун вже скрипалить у сутені
 так норовисто...
й оркестрами жаб керувати, 
напевно, зручніше,
зійшовши вдолину – 
 до краю вспокоєних вод, 
де сивий цвіркун знову стане, 
   як ніч – виноградним... 
у гронах освідчень, 
          яких так наслухався пень,
що наче не втримає
мавку поміж колін 
й корою пряде, 
  наче вухами, змилений кінь...

	...тому повертаймося знову
в вітрильник кафе,
де в танці здіймається наспів
    	      весняного тіла...
й долоні мої розростаються,
 мов лопухи,
усеньку тебе – 
  зелом своїм огорнувши...
бо вже не уникнути нам
      гомінких возлітань  
що нас виносить 
  в піддашшя стареньких хрущоб, 
де з Олькою ви відпливаєте
 в інші засвіття...
					 
		 ...та часу так мало
 в задиханім горлі кальяну...
й вишневий димок з мундштука,
 як калина гіркий...
бо зімкнуто все в цьому світі – 
            у води і хмари,
й зійтися не суджено в небі 
притокам ріки...

тож варто вслухатись
 в пронизливий шепіт вина
й смоктати кальян, 
що пробулькує димом у чреві,
неначе корова, 
що, кажуть в захмарних лугах  
знов народила 
   шумерського Бога любові...
певно, коли 
ти уже рахувала дзвінки
і йшла відчиняти 
       схмелілій від місяця Ольці,
що подивовано
		 спиниться серед кімнати
й спроможеться тільки
			 промовити: „Що ти тут робиш?...”
а я, випускаючи 
   кільця кальянного диму,
відповідаю: 
„Смакую заморський тютюн...”

8.
			*       *        *	
				
	...й повільні, як вітри,
 промови тіла
зливаються 
у телефонних схлипах  
в суцільний подзвін крил
 травневих бджіл...
що кружеляють понад Вавилоном
й, здіймаючись все вище,
			         мов лелеки,
летять через Карпати – 
       в Альбіон,
дорогою збираючи меди
        з альпійських луків...
й піренейських пущ, 
де підпирали небеса атланти,
що відійшли, як маври, у похід  
пустельних пошуків 
первинного припливу...	
між вивітрених мурів Карфагену,  
із кахлями 
міфологічних звірів,
яких давно 
        немає на землі...	
	
	...лиш бджоли
 все летять понад піски,  
спадаючи на острови – 
    дощами
посохлих, наче квіти, 
 мертвих крил...
що наднесли в провалля середмість  
сусальний віск розпоплених медів
у спінених припливах – 
        мови тіла...  
яка тебе сягає у кав’ярні,
де ти пригублюєш 
медову гальбу пива...
і раптом відчуваєш – 
 посвист бджіл,
що залітають в вуха та роти,
як в дупла вуликів, 
де знову оселився  
		       бджолиний рій забутих відчуттів... 
в промовах тіл, 
що проростають крильми...
здіймаючись 
над маревом застіль,
роями захмелілих серафимів,
що раптом зрозуміли
мову втрат...
й тлумачать 
перемінність її значень
травневим привидам 
замислених відправ...
й тобі – безсонній – 
          в телефонних схлипах,
які доніс сюди
 бджолиний рій...

9.
				*         *         *    
                         
	...і знов циганський присмак
 переселень – 
в стривоженому 
     погляді Касандри...
мистецький андеграунд в комуналці...
і подруга, 
       що завтра приїздить
в цей прихисток 
    запійного флейтиста...

та Академмістечко навкруги...
достаність 
        пригаданого простору
й непевність 
циганських переселень... 
гра ума, що звідси
 викидає нас надовго  
в химерну Азію 
   чи млистий Альбіон...
аби отак перелітати містом
із заходу на схід – 
       супроти сонця...
що гріє дах 
крилатого таксі 
в припливах музики
й відпливах перевтілень...  

	...все як звичайно, 
       й неймовірно просто,  
доки мандрують 
       на балкон сумки...
й спінена ванна 
      видається дивом,
в яке занурюшся знову – 
        з головою,
у водоспадній 
  місячності кіс,
що відділяють короткньку п’єсу
         від решти світу...  
мов ти справді мариш  
    лолітною бджолиністю плечей...
у яблуневості задиханого тіла...
на пучках зауваживши пилок,
			неначе від квіткового осердя...
а на долонях – 
    запах медуниці...
наче їй сниться...
знову тільки сниться  
циганська пасіка
       в дуплі старої липи,
звідки летить в лице
 бджолиний рій...
і замітає сповільнілий сніг  
в доторках крил – 
її вишневе тіло...
неначе це вона – 
         вродила бджіл...
і світ оцей також
       почався з неї  
у скриках молочаєвої піни... 
яку збивали 
у розкритій мушлі
наскрізні доторки
        й бджолині поцілунки...
що розлітались й знову налітали  
із плинності 
задиханих медів...
звідки постала нині – 
 твердь земна...
коли вона, 
розплющивши повіки,
прошепотіла: 
„Це неначе вперше...”
і посміхалась коникам у тілі
і бджолам 
      у розквітлому волоссі...
як посміхається 
      щасливе дівченя – 
мов сонечко, 
дитинку народивши...

10.
				*         *         *	
			
	...й ловлення вітру 
продовжиться в плетиві бесід,
вертаючи свіжість 
сутінкам передчуттів...
бо неможливо 
пророкувати у мить,
коли заплітаються 
         стебла розкинутих ніг  
у наскрізь прозорій, 
ліхтарні нічного балкону, 
в якій ми, 
      як гноти розпалених пристрастю ламп,
відсвічуєм жаром 
        далеких, мов зорі, кварталів...

	...і легко згадати усе, 
що було так давно 
у вільнім зростанні 
затемнень азійського сонця...
або ще й раніше, 
      коли це усе зайнялося  
в обрисах тверді 
       раптом пригаданих рис...
бо ліхтарні балконів 
чадять, як лампади у храмі...
а сутінки, 
     м’яко скрадаючись по підвіконню,
нагадують кицьку 
з розкосим обличчям Ізіди...
яку віднайде в Вавилоні 
      володар пітьми
і все це повториться 
через дванадцять століть...
і навіть коли вже не буде – 
ні Вавилону,
ні дзеркальця місяця 
понад вустами землі...

...бо невідступні слова
 у ліхтарні балкону
й окриленість пліч 
над вербовою плинністю свіч...
і мускусний присмак
 повік соковитої мушлі,
які ти шукаєш у сутінках, 
наче наосліп...  
в сповільненім гирлі 
придонного коловороту,
що втягує губи все глибше 
у горло змії...
і ловлення вітру 
    вертається у свою суть,
ковтками, 
       як плоть, поглинаючи – 
внутрішній простір... 
в якім прокидаються
 посмішки згойданих змій...  
щоб пригадати, 
    що ж таки не відбулося,
у пасмах дощів,
    куди повертається все, 
що спливає з тобою
 			у раптом поблідлі обличчя – 
великою рибою, 
    що розриває вузли... 
із м’якіттю тіл, 
    що розпливаються з нею,
наче осклілий
  у прибережнім піску – 
мозок найбільшої в морі – 
медузи любові...

11.
*          *         *
				
	...й метафори відтінюють буття – 
в розмовах плоті...
й підбиранні слів, 
      що видаються зайвими у мові  
сповільнених в застояній воді,
побіжних поглядів 
і визначених рухів,
з якими починається збирання –
 речей в торби
та помислів у пам’ять...
що зберігає
найдрібніші сплески,
мов крига – 
 вмерзлі в неї згортки листя...
обірваного вітром з ясенів
разом з насінням 
з крильцями Ікарів...
що розгортають вияснілу плоть,
здіймаючись крізь маєво над нами   
у висхідних потоках недомов...
з польотами Венери – 
 навперейми  
       у визрілому небі та очах...
що не повірили,
       коли я проказав, 
що це на щастя та нову любов... 
яку Венера 
           наднесе на крилах,  
наче бджола в губах – 
      травневий збір...
	
	...але ж це мова...
       а слова – як вірші,
що прокидаються 
         у просторі метафор,
наче прозорі наскрізь одноденки...
бо в надвечірній течії ріки 
їх перелітні тіні на воді  
з ковтками вітру підбирає риба...
що, видається, плаває і тут – 
у вибіленім просторі кімнати
з вазонами та пір’ям подушок – 
де лишиться усе, що проминає...
наче в яйці – 
 гірка клейковина
    прощальних поцілунків...
та жовток – 
заплідненого зародка любові...  
прозоротіла та прозорокрила – 
сіамська нетля...
дивний махаон 
   поєднаних в польоті близнюків,
що в світ оцей 
  іще не народились...
бо не було на те її велінь...
а провидіння 
часто виявляє непевність помислу
і певну творчу лінь...
якщо його
       не спонукати словом,
в якому зеленіє почуття...
й відсвіжена 
метафора любові  
у мерехтливім 
   дзеркалі буття...

12.
*         *          *
					
	...а на Великдень 
  людність роз’їдеться з міста  
святити паски по церквах
 прояснілого світу...
де крашанки 
захлинаються у цибулинні,
аж до вишневого кольору 
зсохлої крові... 
із якої воскресне 
    щасливий спросоння пророк,
скидаючи з себе
    останню зміїну шкіру  
наче яєчко –
            розтріскуваний вапняк...

	...а ти залишаєшся 
   у спорожнілому місті  
реставрувати 
пергамент знайомих імен,
доки проступлять на ньому
 ознаки повторів,
й впізнається голос 
в глибокім колодязі двору,
яким ти, 
     мов вигнаний з пекла, 
          похмільний Харон,
берегом Стіксу
   ведеш по-під руку Аліну,
котрій оце місто 
      перемінило обличчя...
якого торкаєшся мовчки, 
аби відчути  
 посвист бджолиного рою
          чи запах весни...
а потім, блукаючи поглядом, 
 марно гадати, 
куди ж відлітають 
сутності  юних дівчат,
з яких оце місто 
       виссало все найсвітліше...  
щоб видавались
      осклілими зліпками мух  
в розіпнутій поміж гіллям 
           павутині повернень...  
які ще тривають
       у плинній матерії неба,
мов вихудлий місяць, 
 що зазирає в вікно,  
надумавши тут 
  причащатися чи воскресати,
прилаштувавшись 
до охололих хрестів  
розкинутих в сутені – 
обезіменілих тіл...

	...та не сьогодні, 
   бо осінь у передчуттях 
ховається совами
        в прірвах наскрізних піддашь...
й лишається тільки 
         спивати цю вигірклу суть,
щоб на прощання 
        поцілувати у щічку,
промовивши вслід 
напівпорожнє: „Дзвони...”
й подумавши, нащо 
 хтось тебе оберігає 
від невідворотньої, 
         наче озонові діри,
прірвності висяклих, як почуття,
           порожнин...  
що набігають 
краплями ртутних роїв
в погляди зір
		та запізнілі зізнання...
де все зійшло 
в очерет за торішньою рінню...
й душі вертається 
         у світовий океан,
як цвіркуни
          із задзеркаль бурштину...
що порозтріскався 
в нальодах міста повернень, 
мов павутина прощань
   у куточках очей,
що видавались, 
    ніби-то непроминальними...
у святкуваннях
  котрі по-справжньому
й не почались
		 в листі сузір”їв…
у лоні
	засвіття астрального…

13.
			*         *         *	
			
	...й чуттєвість, 
наче шашіль, виїдає
підкірку телефонних павутин...  
зриваючись роями сарани  
       крізь зім”яте, як мапа на столі,
потерте відображення Європи  
в екранних сутінках 
комп’ютерного ока...
що бачить все, 
 що діється у світі...
і, певно, зараз, 
 пильно наглядає  
 розкосим поглядом 
неонових облич – 
як ти в запиленім 
       автобуснім вікні
помалу пропливаєш поміж скель  
вузькими фьйордами – 
       в осерді Альбіону...

	...а листя віршів
    віється крізь скло  
на вичовгані плити хідників...
доносячи у лондонські піски  
			             йодистий дух...
чи присмак твоїх пліч  
в медових сутінках, 
що ллються з піднебесся...
бо там вже стільки зібрано медів, 
що їх виносить вітром – 
        у Гольфстрім  
вишневим глеєм 
      перелітних віршів...
щоб течія розносила по світу  
солоний присмак виспраглого лона,
в немислимій мелодиці повернень...  
яка в тобі збирається по краплі,
із хоботяток – тисяч проколінь  
людей та бджіл, 
      що в світі відлітали...
але до ладу так і не пізнали  
			короткого, мов спалах, відчуття,
що перетворює нектар 
      квіткових глеїв  
в тонку, мов павутина, 
    плинність слів...  
крізь гіркуватий, 
      наче твої плечі,
згусаючий в зіницях – 
    мед прозрінь...
								14.
				*         *         *
			
	...а міфологія 
осмислених повернень
зачата у відмілинах ріки...
там, де мальки 
   пронизують суттєвість  
кожнісінької схитаної тіні...  
наче вертляві голки, 
що зшивають  
зовнішньосвіття 
        з плинністю дзеркал...
в яких усе втрачає свої межі,
  вертаючись в непевність...  
де людей – напевно, менше,
ніж трави в камінні...

а в плинності
 Труханових пустель
дрібний, як сіль, пісок
     здіймає вітер...
у вітряних ялинках візерунків 
зі знаками азійських узбереж...  
в які нас виніс джин
 із мідним глеком,
заволочивши визрілі зіниці  
 	у паволоки житнього чуття...
котрого не зректися... 
й не втекти звичайним шляхом – 
					понад узбережжя...
у човниках 
замислених харонів,
що будуть тут 
 до сутінків сплітати – 
як водоміри, 
сув’язь антисвіту
з павучими 
          химерами прозрінь...

	...та є ще шлях крізь ліс 
       в затоку звернень
де в травні 
зачинається едем...
та височенна, як гора, тополя  
			освячує присутність перемін – 
на цьому клаптику 
нічийної землі
між островами 
  почуттів прийдешніх...
й летючою минучістю буття...
яке триває невимовну вічність,
			 доки ріка замулює слова...
а у траві витворюється мова  
			примхливих доторків...
і лагідних повернень 
			у суглинки первинного єства,
з якого нас колись – 
 не доліпили... 	 
бо, певно, 
      щось недобре сотворилось
у тиглях обезлистілого тіла...  
якщо в раю 
         блудили ми сліпими... 
доки зміючка зваби не вчинила
кубельце снів у Євиному лоні...
і довелося там її шукати  
найдовшим пальцем 
спритного Адама...

		...але то міфи, 
а насправді в травні  
цей голод пізнання, 
як глід, гіркий...
а міфологія осмислених повернень
загострює
      несправжність відчуттів...
навіть коли 
твоє прозоре тіло
з пагіллям рук 
		 в осклілих небесах – 
стає трилистником –
 в потоках возлітання...
а дві доріжки 
через мілководдя
не злиже течія…
й не переоре вітер...  
здивований, 
мов тіні янголят 
у надвечір’ях, 
  що не проминають...
бо в горловину часу
 витікає
 розвіяний над берегом пісок...
але не перевернуто – 
   клепсидру...
й туман минулого встає 
        із пройми вод
пролитим 
       з непрозорої блакиті
оманним сяйвом 
      літніх насолод...

Частина третя 							    Сонцеворот...

1.
				*        *        *	
				
	...а може, це ми 
трансформуємо
    зовнішній простір 
химерним пагіллям 
пророслих крізь нас перемін...
бо не тривкі порожнини 
          в ущелинах плоті
і воздимання 
примхливого видива хмар,
знову плететься
       в такі неминучі сполуки, 
що в журавлиних польотах 
небесних снігів  
клубочаться тіні 
      напівзабутих земель...
і я не прозрію тебе – 
 в перелітнім дощі,
з яким надійде на годину
          спізнілий автобус...
і час уповільниться знову, 
          мов серце втихає...
й пульсує навспак із верхів’їв – 
в гортанну блакить...
де надновітні зодіакальні знаки
дрімають невпізнані
 у безіменних словах...
й немає у світі 
  ні осені, ані зими...  
в високоденні 
 літнього місяця зваб,
що вже від полудня
 бродить автовокзалом,
рахуючи пасма 
   осліплого раптом дощу,
яким замережано вхід 
     до епохи повернень...  
що тицьнеться в берег 
   тихенько, мов ти у плече...
і подих дороги 
   зіллється із запахом йоду  
в лататті лілей, 
   що вплелися в розколини днів...
між гронами мідій, 
мов кетягами винограду,
що визріває знову
        у прогорілій лозі...

	...та парасолька вузенька
       у пасмах дощу...
й польоти таксі нетривкі, 
        як у червні цілунки...
змиваючи все, 
             що так довго
 зростало крізь нас,
лишаючи стежечку 
в піні пригаданих рухів  
спочатку на кухню, 
в пригаслу ліхтарню балкону...
а звідти у човник розстеленого дивану,
що відпливає 
в епоху оманних зізнань...
в якій оживає усе, 
       що в’язалось на денці
з імлистими зернами 
довгих, як спів, поцілунків,
що пересотворюють
 течію твого єства – 
від кінчиків пальців
до трав’янистої шиї...
доки струмує з небес
 сутінкова ріка...
і ти вибиваєшся з неї, 
  як терен, гірка...  
у піні творіння, 
    що листям летить по кімнаті,
змітаючи все на шляху 
     розпросторення плоті...
аби по вихорах
     пристрастей чи возлітань...
час повертався 
   в зволожене лоно небес – 
де ми зустрілися...
й вийшли у світ близнюками,
яких розвело провидіння – 
в чотири краї...
а потім схлеснуло
         в химерних забавах кохання...
щоб узливалося
    розполовинене тіло –  
в сутність творіння
		           в зародку яйцеклітини...
бо, може, суджено нам
       зрозуміти сьогодні,
що ж наганяє тебе
        до епохи тривань...  
й чому не минає 
      первинне, як сон, відчуття,
наче тебе знаю довше
   за зоряну вічність...
що роздимається
        в сніжних сувоях зіниць...  
доки в колисці 
  моїх світанкових долонь  
ти забуваєшся 
у перелітному снив”ї...
мов ще волога 
  від довколаплодових вод – 
щойно народжена 
молочнотіла дитина...	
з горла якої 
слізно зривається видих, 
наче найперший, 
       змокрілий по любощах скрик...

2.
		*        *        *	
			
	...коли у сутінках 
прозріють ранні зорі,
ти раптом, посміхаючись,
        згадаєш,
як ми Йордань 
з тобою узливали...
а потім йшли додому навпрошки
глибокими, як сни, 
стежками снігу...
і ти мене за віщось вимовляла,
а я спинився хилячись в замет,
			і твердячи, що тут я буду жити...
а ти не знала, 
що тобі робити...
а потім і собі лягла в сніги,
			розкинувши в дерева тіні рук...
аби отак під зорями чекати,
доки на місяць не насуне хмара,
наче безсонний в сутінках ведмідь...
чи величезний – 
    в половину неба – 
всесвітній пастир – 
             дядько Громовик...
що, підперезаний ожиновим вужем,
із батогами блискавок в халявах  
прийшов до свого брата Лісуна,
умовитись із тютюновим кашлем,
куди зганяти зграї вовченят...
коли ці люде б’ються між собою  
			   на всі чотири боки світовиду...
і лише ми не сваримось в снігах...
зростаючи з деревами у небо, 
  прихилене до посмішки твоєї  
в сувоях зір,
 розгорнутих у проймах  
колоссям нерозгаданих марнот...
які, можливо,
    нас і оминуть...
бо у снігах січневих недомов
нас береже  
	         твоя Велика мати...  
снігами космосу напоєна – 
 Любов... 
котра нашепче і Громовикові
			і зведеному брату – Лісуну,
що вже пора громадити отари
			     і з пострілом 
йорданських батогів
гнати від нас голодних вовченят  
			за перелоги незбагненних втрат...
де у ріці загубляться череди 
напоєних любов’ю
 наших днів...
за котрими не варто жалкувати,
				         наче за хмарою,
з якої Громовик  
		       увесь до крапельки
лютневий дощ любові  
у твою спраглу глину  
			     віділлє...	

3
				*      *      *	
			.
	...і знову зачинється весна  
в розвіянім блакиттю 
    листі хмар,
що видаються косами русалок,
які вродились 
 			       у розломах криг...
і від Різдва зростають,
    наче води,  
навчаючи волів людської мови
й провіщень
неминучих, як ріка...
що на Водохреща уся стає вином...
напоєм радощів, 
яким окроплять землю
  й отвердлий сніг,
аби роїлись бджоли...
і научались дихати в ріллю	
			народжені в житах
      лошиці хмар...
які цю воду питимуть
   так довго,
що заясніє у губах потік...
і стане сріблом сміху 
      в твоїм горлі,
стікаючи в живіт 
        яйцем вогню...  
доки встає над нами Коляда,
			  осяяна злітанням – 
 Сонце-Кола...
і все живе змагається в любові...
мов теплим тілом прагне розтопити  
					     льоди зневір
по всіх родинних землях – 
			         що зачинаються, 
як вітер, 
       в гніздах тіл...
які зібрались обійняти світ,
вбираючи в єство –
снопи сузір’їв...
що скапують на землю – 
          молоком
і на губах гірчать
          гречаним медом...
бо не повернеться 
весна світотворінь...
скресаючи у видивах повернень
			         відбитим сяйвом 
молодого сонця...
яке сьогодні – 
 все таке ж ясне,
як світло місяця 
  у дзеркальці криниці...

...але у проймах 
   зоряних повстань  
зростає вагота темнотних дір
з немислимою силою тяжіння – 
яка не відпускає їх проміння...
вертаючи його 
   в єство вогню,
наче колючі голки їжака,
що проростають 
       в мозок крізь кістки 
з білованої шкіри 
     перевтілень – 
немислимих.
		в безодні твого лона,
наче любов
	         у битім склі – 
          повторень...

4.
				*      *      *
			
	...а по обіді 
         надбіжать дівчата,  
наче останні золоті хрущі...
і стане знову тісно у кімнаті
			від шелесту невидощених крил...
які виносять нас – 
         у передсвіття,
де знову узливатись – 
    учтам плоті...
і по летючім винограднім листі
зійде в ліси 
русявий ловчий Водан...
на білому, як молоко, коні – 
				зі зграями хортів і соколиць...
що тьохкають нічними солов’ями,
затемнюючи місяць 
тінню крил...

...і вихори зів’ються на воді,
здіймаючи у небо
       пір’я горлиць...
а тополиний пух,
        неначе іній,  
в подолах лопушкових спідничок...
коли дівчата підіймають руки,
			перекидаючись на лагідних куниць,
яких до Водана ведуть його хорти...
а соколиці з озера надносять  
 сріблястого, як місяць, 
     Сома-Деву...
що вимовить розпухлими губами,
аби усі задумали бажання,
які сповнятимуться п”ять тисячоліть...
і замовляли все, 
        що їм смакує,
бо за вино і душі
        платить він...	
	
		...але, напевно, 
ми усі щасливі,
бо не бажалося нічого в надвечір’ї – 
під місяцем, 
з якого збито шапку,
наче із бочки вибито вершок...  
щоб пригощався 
        нерозумний Водан 
та з бандою своїх летючих псів  
почав несамовито торгувати
 на дві годинки,
						      хоч одну з дівчат...

...а я, мов менеджер 
небесних танцівниць,
підвладних тільки сонячному Індрі...  
відповідатиму, 
 що він ще не зібрав
стільки зірок із вичахлого неба,
щоб ними всипати
 густезну сон-траву...
якою ці озерні соколиці 
        підуть у терем
чи вогненний терен...
де й полум’ям кохання 
      не пробудять  
п’яненького
         Ігорка-місяця...

5.
				*        *        *	
				
	...і вірші читалися 
       в сутінках у Голосієві  
на білій постелі
 посріблених місяцем вод... 
куди надбігали три панни 
у золоті й сріблі,
питаючи, хто ж їх навчить
 вимовляти зізнання  
так просто і лагідно, 
наче зростає трава  
з вустами землі розлучаючись
        у проростанні...

	...а ти відмовляв,
що тебе научала земля,
по тричі за ніч прокидаючись, 
    щоб цілувати...
й купати в липневих, 
солодких, як вина, медах,
в безсонних вустах полишаючи 
присмак амріти...
аби розгорався по луках – 
терновий вогонь...
довкола Гандарви 
         із соколом на голові – 
та білим конем, 
      що цілує у праву долоню...  
в імлистім світанні, 
коли назріває пора  
в русальних забавах 
 спивати березову кров...
й, цілуючи надріз, 
       у танцях дрімотних співати  
з сиренами радості 
по островах недомов...
аби, упиваючись всмак 
      витіканням медів,
здіймалося воїнство трав 
         у походи любові...  
у сонячній січі 
  збиваючи з неба запори... 
щоб знову доїти губами
       небесних корів,
вславляючи Індру, 
        що вимовив світу – побіду...
возносячи оди хвали
 сутінковому небу,
з якою двигтить під ногами
 земля до глибин...

...і хмари летять на війну,
 мов нічні соколиці,
а гори тріщать, як горіхи, 
збігаючи в доли,
бо насувається поклик
червневих прощань...
і вітер шумить в ясенах, 
       як у гуслах – вужиці...
і, певно, пора брати в руку
 березовий прут
та яблучком грому
 скликати додому дівчат
що спрагли любові...
і будуть, як дощ, танцювати 
вербовим пагіллям 
встромивши у рінь блискавицю...
допоки до них не зійде
       сивоокий отець,
який їх любитиме,
        доки злітає ця злива...
і довго по ній капотітиме
         з теплих піддаш  
все рідшими краплями
     теплих, мов ніч, цілувань...
яких в нього стане 
          на всіх баядерок любові,
як вистачить слову
          напоєних пристрастю вод...
а міфозростанню –  
хвилинного сну насолод,
зароєних в нас,
як у дуплах – 
невиспані бджоли... 	

6.
				*       *        *	
			
	...а коли врешті, 
  в сьомий день забав  
завії любощів стечуть
   в протоки світла...
ти, вигнувшись, 
     як місяць у вікні,
зійдеш до вод за гребенем будов...
де ледве чутний
       спів пісковиків...
й сріблясті паволоки килимів,
плете павук 
у шовковистих мальвах...
а голови посохлих будяків  
на захід сонця 
 вистромляють жала,
мов на росу – 
 пустельні змії зваб... 
 
...і ти снуєшся 
надозерним лугом,
умитися краплинкою роси...
й втираєшся 
китайкою смеркання  
в прозорому люстречку повік...
щоб сіялось невиоране поле – 
    маковим зерням
з перлами пшениць,
де визміїться 
кладочка любові... 
і ти, стрімка, 
як в перельоті жайвір,
виспівуєш, що станеться зі мною,
коли крізь тебе – 
         висіється дощ  
струмками вічності, 
  що вже розпочалась...
бо золоті стовпи 
        вросли у ніч  
посивілим колоссям перемін...
і забряжчали 
     	стрілами в окриллях 
гіркі, як ртуть, калинові мости...
хоч ти й призупиняєш
    їх розльоти – 
наскрізним поглядом
  у неймовірній тиші...
в якій почуємо, 
     як крилами рипить,
злітаючи з небес – 
голодний ворон... 
а світло цівками 
      прозорими стече  
з верхів’їв сосен
      і твоїх плечей...
лишаючи просвітлені доріжки
				     розтопленого меду...
наче воску... 
на вихудлих у полум’ї 
   окриллях
високих, як веселки, 
твоїх свіч...

7.
				*       *        *	
			
	...і місто знову 
  змінює обличчя  
в високоденнях 
      місяця зростань...
коли усі невилюблені душі  
в обійстях сонця, 
        блискавки і грому  
купають землю 
   в маревах дощів...
зливаючи напоєну коханням 
стрімку, мов райдуга, 
 потугу проростання...
в якій яряться пшениці любові
й трава та всяке зілля
   йде у цвіт... 
вода в річках
 пливе повільним медом...
і чиняться немислимі дива  
у сутінках 
        усміхненного неба...

	...а ти всевідна, 
  як купальська відьма – 
у пазуху насмикаєш кропиви, 
розклавши підвіконням батоги,
й осичину 
        розсипавши стежками...
аби оборонити ясен цвіт
        від нечисті
й невигралої сили 
        течії часу, 
що пливе крізь нас...
хоч ти і носиш у пахві – 
        полин,
аби русалки не плювали в очі...
коли ти вийдеш 
       понад виднокіл
збирати молочайність 
   зіль досвітніх
в минучі, наче цвіт, 
вінки прощань,
в яких ворожать 
      на прихильність долі,
вже папороть 
 дозріла у лісах...
і спрагле дерево, 
       підтикавши коріння,
наче дівчата довгі спідниці,  
помалу переходить – 
  у піски 
на спраглу землю,
		          де рости вільніше...
 
	...бо ти зриваєш 
    приворот-траву,
яка сю ніч вступає
в силу снив’я...
і не боїшся змійок-мідяниць,
що стрілами, 
впиваються у груди,  
проймаючи їх наскрізь, 
       до сердець...
які завжди 
       настільки ж нерозумні,
наскільки й мудрі, 
        як твоя сестра,
котру коханець, 
     мов траву, скосив...
і, порубавши лезами цілунків,
посік на мак
 дрімотних узливань...
та висіяв на трьох краях землі,
на трьох городах – 
           грядками розпуки...
щоб з того маку 
      вибилось у світ 
трой-зілля пристрастей
			     та радощів червневих...
якими впитися до смерті 
         неможливо...
але, напевно, 
можна заспівати,
наче в шинку – 
   на ярмарку вертань...
де мед-горілочку 
       несуть в подолах верби...
і ти врешті прийдеш
            мене забрати 
в країну зваб...
або хоча б – 
 додому...
у вистелене 
листям поцілунків
та виметене зіллям 
            твої лоно...

8.
				*         *         *
				
	...а на Купайла 
   вийдемо в узлісся,
куди не досягають
 голоси...
і золотий, як місяченько, лис  
нюшкує запах 
 вичахлих грибниць...
там, де прозоріють на гілочці 
     листки – 
тонкі, як пальці, 
       у ріллі повернень...
і на рушник 
так лячно осідати, 
окрилючи інії торкань  
так  древолисто, 
      наче у едемі...
який ти викреслиш 
           розімкнутим півколом – 
в розкинутій крейдяності долонь,..
беручи в губи 
хрестик моїх вуст...
а в пальці – 
корінь того мухомора
котрий тебе 
прониже до єства...
у язиках розтопленої лави  
         твоїх жадань,
невичерпних, як роси, 
що з тебе сходять – 
 в прірву рушника...
а ти летиш у папороті видив, 
яка тебе затеплює світінням...  
що, у тобі здіймаючись, 
       воскресне...
коли у папороті 
    виіскриться цвіт,
таким яскравим 
     спалахом прозріння,
що очі не виносять 
цього світла
й, заплющені – 
    ще довго його зрять... 
вкладаючи у губи 
        твоїй мушлі
цей паросток 
відродженого світу...  
якого в нас 
         уже не відбере
нечиста сила...
відьми і чорти, 
  мерці, домовики чи вовкулаки,
дійнявши галас 
  висвистом вітрів... 
бо перелітно 
папороть горить 
займаннями снігів 
у луках тіла,
де поєднались 
води і вогонь...
який цвістиме 
   в маревних глибинах  
первинно-лагідних, 
як подихи, морів...
в котрих усе розпочалось колись  
				          в ніч на Купала...
в спалах повернень  
		           у нерозполовинені яскині
пролитої в сузір’я,
		         зливи тіл...

								9.
*        *       *
				
	...й ловлення вітру 
    займається в лагідних танцях   
що трави навчать 
       камасутрі озерних зливань,
кружляючи навколо ружі 
        у маєві саду,
де розростається кущ
  золотавих дощів...
а у корінні калини 
ховається звір,
якого не викличуть з вод
найніжніші цілунки,
бо в небі зів’ється 
        така навісна блискавиця
і грізний, як поголос Бога, 
          замислений грім...
котрий не покине цей світ, 
доки вітер не згасне
і не просохне, 
як ружа, розквітла земля...
у житньому погляді сонця
 в обійстях кохання...
чи зволожілих долонях
        сестриці Марени,
що прокидається 
     в листяних снах чорноклена...
і випливає за сонечком 
     в ранній Дунай... 
щоб розпливались рікою
        осикові хмари,
мов потопаючи 
    в течії зоряних вод...
як потопала корінням 
   у синьому морі  
світла ялиця початків 
   дитинних світів...
листям годуючи 
     жайворенят у хлібах
та корінцями вповзаючи – 
 в горла зміїні...
а із осердя зліпивши – 
   дерево-людей...
що, огортаючись
        в очеретяну кору,
все наслухають
   пронизливі шепоти вод,
наче вона їм розкаже 
про ловлення вітру  
в бризках купань 
      оголених місяцем тіл...
що, покриваючи воду
 волоссям вінків,
палять свічки на ріці, 
  що стікає у небо...
в нього надносячи 
стільки бджолиних благань,
що небеса захлинаються
        пінною сіллю...
яка осідає помалу 
       в намули жадань,
де ще холонуть 
  відбитки давніх призначень...  
в крильцях метеликів 
 стулок морських черепашок...
чи солянім кістякові 
              пророчого бивня  
міфологічного оленя, 
  що започав оберіг...
поворухнувшись
        в корінні кущистої зливи,
де із русалками досі 
танцюємо ми...
ловлячи вітер 
  тієї ясної любові,
де заснувалась 
  тонка, як проміннячко, нить...
ніжного плетива 
    досвітанкового сяйва,
що світлом імлистим
в зіницях твоїх
  лопотить...

10.
				*       *     *	
			
	...в червневім всесиллі 
зів’ємося понад водою  
розсіваючи радість – 
 веселками тіл в небесах,
неначе хмільні 
від медового сонця – 
вершителі дива...
із табунцем янголят, 
що розчісують трави 
у водограях піску 
      в рушниках узбереж...

	...і творилося
 по берегах порусальних річок  
щось таке неймовірно просте
   і достоту потрібне...
наче пересотворенння 
    несамовитого світу  
в едемських потоках 
сповільнених вод пізнання...  
де здійнялися всі три 
  яснокрилі зозулі,
що в морі шукають
своїх кучерявих дубків...
щоб з них надлетіти 
прозорими хмарками світла,
в яких вони вранці 
зайдуться, немов солов’ї,  
з голубками зір
    на  світанні пісень туркотати, 
аби весь світ 
із тонкого, як волос, 
проміння любові – 
від витоку – 
в гирло,
мов річеньку, 
переснувати... 

	...і в сутінках ми 
     опускались до сонного дна – 
збирати вустами
      медовий, як місяць, пісок...
аби здійняти його
         із гірських кришталів...   
чи синього каменя 
спалахів тих блискавиць,
що нас переймають 
зливами вічних повернень
й поволі зростають угору
          з розійнятих вод...  
аби сіявся дрібен пісок – 
у долоні твої...
й зростала у тілі 
        сповільнена глина творіння
чи студена водиця 
й зелена, як море, трава... 
у якій ми загубимо лік 
     цьому високоденню...
а в співному камені спалахів 
твого єства  
визріє небо – 
безхмарне, як води заток,
в яких даленіє, мов місяць,
 покинутий рай...
й безсоння встає над водою – 
   премаревно-синє...
наче твій погляд, 
що кличе в нічних небесах – 
				  творити сузір’я...
у місячних повенях втрат,
в які ми зійдемо 
       з останніми схлипами зливи...
бо, певно, ніщо 
   не утримає нас на землі  
пересотвореній 
     із веселкового тіла...
що іще пахне медами
 й тим’янами хліба,
який підіймається в нас – 
         у туманах творіння...
як здіймається випар
            злюблених місяцем рос  
понад едемом 
розораного ріллів’я... 

11.
				*       *        *	 
			
	...і в райдугах храму
         червневого сонцезростання  
помалу, як степ, 
     обживаємо літній едем...
де в сіті світанків 
        збирають росу павуки,
стежку вснувавши
в таку блискавицеву в”язь, 
що розірвати її 
     не спромога долоні...
й тому такі плутані 
          наші стежки в островах – 
по відмілинах свята єднання
  із маревним тілом
гомінкої, як море, трави
          у колінах беріз...

...й медові піски 
   липнуь до млосної плоті  
ніжною пудрою
     снив’я далеких земель...
що хрумтять на зубах,
 коли тіла торкаються губи...
і гірчать в під’язиччі
 розкушеним тминовим зерням
у малиновій плинності 
надто сповільнених днів,
коли у вечірній росі 
ми ховаєм Ярила...
розкопавши піски 
       до протоки сув”язевих вод, 
аби в них відчув 
   смак творіння – 
        червневий божок...
й не тяг за собою
     голеньких, як мавки, дівчат... 
так гойно цілуючи 
          плечі гінких верболозиць,  
що до весни не забути 
   отих цілувань... 
й корінням згрібати під себе
    вологі піски,
поплівшись пагіллям,  
як пальцями 
в шалі любовнім...

	...але й це мине,
    ніби хмари у течіях рік...
й коли я тебе  поведу
  у траву верболізну – 
дивитись, 
                 як листя здіймає на шапочці гриб...
ти мовиш, 
       ногою у хвильці лякаючи рибу,
що надто посушно
         у вижовклих косах трави...
й знайтися там може 
одненький, як палець, грибок...
та стільки довкола блукає
 дерево-людей,
які не дадуть до пуття 
   того гриба зірвати...
ховаючи в кошики 
лагідних сплесків спадання…
що вже не спроможне 
пройняти нас так безборонно, 
як млиста вода 
у піщаній могилі Ярила,
який чує все, 
що вчиняється ним на землі...
напевно, тому, 
 що вилюблює змій у траві
й виліплює груди русалок
        у маревній глині...
чи снить передзлив’ям 
    епохи травневих зростань 
неначе ведмідь 
 у вологій безодні печери,
обіймаючи кість, 
наче смерть, 
у снігах перемінних...

12.
		*         *          *
				
	…а в схлипах спадань
відчується плина минучість  
липневих забав
    на піщаній косі осторог…
де п’ятнадцятилітній Богдан 
   проросте Телемахом,  
забувши похилений, як очерет, поплавок,
й вглядаючись в яблучка
 білих, як сніг, груденят  
з рожевими краплями ягід
           в округлих губах…
а я розгортаю вустами 
  посохлу траву,
pгадавши, 
       як посміхалася сонячна Олька,
коли я колоссям 
     пророслого в березі злаку
так ніжно торкався 
        її молочайного лона…
що вусики злаку
     згойднуло вологим зітханням,
рожеві вуста розтуляючи
для цілувань… 
 
	…бо все відбувалося,
 наче не з нами у світі…  
а в плиннім єстві 
        полохливих, як душі, свічок – 
десь в піднебессі – 
куди не сягає отрута
гіркотних припливів 
             земного насіння сліпот…
і бавитись тілом дивних, 
        як міфи, дівчат  
так же вільготно, 
      як дихати чи цілувати
малинові губи 
  напіврозтулених мушель…
в яких шелестить 
      нездоланний, мов доля, приплив,
виносячи наші 
    окроплені піною глеки  
до світлих атолів 
       оманних, як сни, узбереж…
де, ще не замислений Богом, 
здіймається гріх  
прозорим суцвіттям медуз
          в бурштині мілководь… 
й роса проростання 
спадає так лагіднолисто
у теплий пісок 
мерехтливих, як ніч, поцілунків…

...і не потрібні слова
із відлунням спокути
в припливах повільних осягнень 
       симфоній торкань... 
котрі, як дощі, наднесуть 
неминучість відпливів  
з прозорих, як свічі, 
заток сутінкового неба  
в холонучу глиб 
     океанів глевкої землі...
у серці якої, 
як в яблуку іскорка зерня,
ще дихає полум’я 
        янгола Сатанаїл...
котрий за пісками 
пірнав у придоння світів...
сіючи сіль 
        велемудрих, як сови, снігів,
туди де усе дотриває 
в згортанні відпливів...
й земля розгортає в польоті 
волосся комет...
призупиняючись 
   на невловиму миттєвість,
доки вони усміхаються 
       стрічному снив”ю...
наче в піщаних відлогах
         незнаних світів  
засмаглі оливи 
голеньких, мов зорі, дівчат – 
припливу любові, 
    що шелестить у світах
відпливами 
          неперебутньої 
течії втрат... 

13.
				*       *      *	
				
	...й гіркава димавість прощань
підіймалась туманом  
в шашличних завіях димів
 гідропарківських учт...
якими з Язоном 
  замкнулося  високодення  
у танцях дощів 
     поміж веселками вуст...
у ще не відчутному 
наспіві болісних втрат
у крилах волосся 
    сумної, як ворон, Касандри...
й вигинах ший 
     возлітання танцюючих птиць
у заплетах стебел єства,
    що спливає в  безчасся  
в місячнім човнику зваби –
понад дахи,
де все туркочуть 
    сизі, як дощ, голуби  
повільну мелодію розпаду  
в хроніках втечі, 
з якими в пісках 
      виростали дерева кохань,
а ми надпивали щовечора
            сонячний віск, 
аби блукати 
          у снах сутінкових алей,
збираючи грона 
      смачних, наче вина, дівчат, 
неначе плотичок – 
на смак отяжілого листя...
між крилець насіння 
             високих, мов ніч, ясенів, 
що в воду летіли
      клинцями серпневої нетлі...
якій ще не час 
  відпливати у зоряний смерч,
годуючи крильми 
                               розгуляну в течії рибу...

	...але провидінню 
не вперше
         химерити зсуви  
між днями цвітіння 
і часом підпалення листу 
в людських п’ятірнях
   непрозорих, як води, дерев...
в яких ми любились 
так лагідно і безборонно,
немов нам кохатись у них 
незліченні віки...
бо до воскресіння 
лишилось останніх пів кроку...
і вже возлітають, 
       мов птахи, медові піски,
малюючи в небі веселками 
				відбитки тіл...
що в них полишили 
синяву повінь любові...
яка ще триватиме, 
доки зривається лист – 
листок по листкові 
з усохлих своїх корінців – 
неначе це люди, 
     що з подихом вітру сміються,
над тим, що їм нині
 наречено знов відійти... 
одному по однім 
у дні неминучих завершень – 
      епохи прощання...
яка нам нагадує осінь
			     в повільних мелодіях втрат
серед хронік безумства
у недобіганні до сутності 
         сонячних злив...